Zpráva ze zahraniční služební cesty

	Ve dnech 26.4. – 28.4. 2006 jsem se zůčastnil pravidelné výroční konference ELAG (European Library Automation Group), která se tento rok konala v Bukurešti                                          (viz http://www.cimec.ro/elag). Pořadatelem konference byl rumunský „Institute for cultural memory“. Hlavním tématem konference bylo „New tools and new library practices“. Celá konference byla rozdělena do osmi tématických seminářů, které probíhaly celé tři dny a jednou až dvakrát denně byly prokládány společnými sekcemi, na kterých byly prezentovány systémy a řešení v různých evropských knihovnách, související                        s probíranými tématy.
	Účastnil jsem se semináře na téma „Institutional Repositories“. Toto téma je pro knihovnu UP velmi aktuální, protože v současné době je v běhu projekt pro digitalizaci vzácné a cenné literatury a připravujeme projekt pro archivaci a zpřístupňování šedé literatury (kvalifikační práce). Systémy určené pro archivaci, správu, a zpřístupňování digitálních dokumentů na sebe nabalují velké množství norem a standardů v oblasti komunikačních protokolů, výměnných formátů, formátů pro ukládání dat atp. a všechny tyto standardy se v současné době velmi dynamicky vyvíjí. Bylo tedy velmi zajímavé  podělit se o zkušenostmi s lidmi, kteří takové systéme zavádějí, nebo už nějakou dobu provozují. Nejdelší diskuze se vedly kolem problému metadat – dat, která v depozitáři popisují digitální dokument. Jako téměř vždy se zastánci různých koncepcí rozdělili na dvě skupiny. Jedna skupina zastává názor, že je potřeba na mezinárodní bázi definovat co nejrozsáhlejší standard metadat, který by byl schopen beze zbytku popsal jakýkoliv digitální dokument se všemi jeho detaily a souvislostmi. Ze zkušenosti vím, že tak komplexní standardy nikdy dobře nefungovaly, protože kvůli jejich komplexnosti nikdy nebyly vývojáři do systémů implementovány v plné šíři a každá skupina vývojářů navíc implementovala jinou podmnožinu celého standardu, takže ve výsledku byly celé systémy stejně nekompatibilní, jako by žádný standard neexistoval. Patřím proto spíše ke druhé skupině, která zastává koncepci co nejjednoduššího standardu metadat, u kterého bude jednoduché ho dodržet a stane se z něj tedy opravdu používaný standard. Typickým zástupcem takovýchto jednoduchých popisných metadat je dnes už téměř 10 let starý,  velmi dobře použitelný a také hojně využívaný formát „Dublin Core“ (viz např. http://www.ics.muni.cz/dublin_core). Pro snadnou vyhledatelnost dokumentů různými vyhledávači, nebo klienty „třetích stran“ je tedy podle mého názoru velmi vhodné resp. nutné použít nějaký takový jednoduchý standard a Dublin Core se přímo nabízí. Osobně považuji za jednu z dobrých referencí a doporučení tohoto formátu fakt, že je to jeden z výstupních formátů systému CDSWare, vytvořeném, vyvíjeném a používaném ve známém fyzikálním institutu CERN ve Švýcarsku (viz http://cdsweb.cern.ch). Příklad metadat ve formátu Dublin Core, je například zde
http://cdsweb.cern.ch/search.py?recid=887411&ln=en&of=xd
	V tomto bodě tedy workshop nevydal žádné přesné doporučení, jak se dalo čekat, ale větší část účastníků se shodla, že vývoj dává za pravdu jednodušším a „menším“ řešením před příliš komplikovanými soubory pravidel, která v plné šíři nakonec nikdo nedodržuje, což vede ke stavu, jako by žádný standard neexistoval.

	Další, pro mě osobně důležitá část diskuze se týkala rozhodnutí, zda používat některý z komerčních systémů, nebo některý z mnoha „free“ „open source“ systémů. Toto dilema není snadno rozhodnutelné. Komerční systémy nabízejí plnou technickou podporu, což je výhoda zvláště pro malé instituce, které si nemohou dovolit platit vlastního pracovníka, který by se staral o vývoj a údržbu, na druhé straně představují nezanedbatelné náklady na pořízení a pravidelnou údržbu. Proti komerčním systémům stojí volně šiřitelné a otevřené systémy, které obvykle poskytují lepší škálovatelnost a otevřenost novým standardům. I komerční systémy však hlavně v posledních letech a podle mé zkušenosti i pod tlakem konkurence otevřených systémů začínají být více flexibilní a více méně otevřené. Rozhodování pro konkrétní systém tedy není jednoduché a vždy je to otázka vážení parametrů a finančních nákladů na pořízení a hlavně na další údržbu a vývoj. Ani zde tedy pracovní skupina nedospěla k jednoznačnému doporučení s tím, že volba konkrétního systému je vždy výsledkem dlouhého posuzování a zvažování parametrů a nákladů v konkrétních daných podmínkách konkrétní instituce.

V Olomouci 5.5.2006                                                               Aleš Horák